CATEGORII DOCUMENTE |
DEMOCRATIZAREA ĪNVATAMĀNTULUI
Democratizarea īnvatamāntului reprezinta un principiu de politica a educatiei care vizeaza egalizarea sanselor de reusita scolara/universitara īn condifiile unei instruiri de calitate, confirmata īn termenii raportului intrare-iesire, la toate nivelurile sistemului.
Teoria democratizarii generalizeaza experientele istorice acumultate īn domeniul 'conducerii poporului' (īn limba greaca, demos-popor, cratas-conducere), 'cu implicatii profunde care privesc, pe de o parte, reformarea puterii, iar pe de alta parte restructurarea societatii civile' (Held, David, 1987, pag.283).
Originile conceptului evoca optiunile politice pentru respectarea drepturilor fundamentale ale omului lansate la nivelul societatii moderne a secolului al XVIII-lea. In acest context, democratizarea implica procesele de schimbare reformatoare care urmaresc sa asigure unui numar cāt mai mare de membrii ai societatii accesul īn institutiile cu larga functionalitate sociala, din domeniul: educatiei, sanatatii, culturii, sportului etc. (vezi Dictionnaire de la sociologie, 1995, pag.66).
Implicarea democratizarii īn domeniul educatiei presupune disponibilizarea efectiva a tuturor resurselor pedagogice - informationale, umane, materiale, financiare -existente la nivelul societatii, pentru formarea-dezvoltarea optima a celor care īndeplinesc, īn diferite etape ale vietii, rolul si statutul de 'obiect al educatiei'. Aceasta implica promovarea unei politici educationale care confera sistemului de īnvatamānt deschiderea necesara pentru generalizarea formarii de baza la nivelul scolii secundare obligatorii, prelungita īn ultimele decenii pāna la vārsta de 16 ani.
Conceptul pedagogic de democratizare a īnvatamāntului defineste o anumita disponibilitate a sistemului, dependenta de structura de functionare a acestuia, care valideaza la nivel de decizie politica: organizarea nivelurilor/treptelor scolare si a modalitatilor de evaluare a elevilor/stundetilor; conducerea manageriala a institutiilor; proiectarea auriculara a programelor de instruire formala si nonformala; realizarea relatiilor cu comunitatea educativa nationala, teritoriala si locala.
Practica democratizarii īnvatamāntului evidentiaza doua tendinte contradictorii care marcheaza evolutiile īnregistrate la nivelul raporturilor existente īntre doctrinele pedagogice afirmate si politicile educationale asumate la scara valorilor sociale. Aceste tendinte - cantitativa si calitativa - reflecta o anumita linie de determinare istorica, mediata prin diferite circuite economice, politice si culturale, care explica nu numai continuitatile necesare ci si discontinuitatile posibile, nu numai delimitarile transante ci si interferentele īntretinute īn mod obiectiv sau subiectiv (vezi Dictionnaire actuel de l'education, 1993, pag.325, 326).
Democratizarea cantitativa a īnvatamāntului marcheaza stadiul 'scolii de masa' care corespunde cerintelor societatii industrializate exprimate !a nivelul urmatorului 'cod de principii': standardizare, specializare, sincronizare, maximizare, centralizare (vezi Toffler, Alvin, 1983, pag.86-104).
Sistemul de educatie proiectat urmareste formarea personalitatii elevului pentru īndeplinirea unor functii sociale de executie si de reproducere. El presupune egalizarea accesului īn institutiile scolare fara a avea īn vedere si calitatea acestora. Este legiferata obligativitatea scolii generale, prelungita de la īnvatamāntul primar la cel secundar, extins la 6, 7, 8, 9 si chiar 10 ani, īn contextul reformelor pedagogice realizate de-a lungul secolului XX. Deschiderea spre urmatoarele trepte de īnvatamānt are īnsa un caracter formal datorita diferentelor de instruire acumulate anterior īn medii educationale/scolare defavorizate si a cauzelor de ordin economic si cultural, īntretinute pe diferite circuite de determinare sociala.
Aceasta 'masina educationala', adaptata mai mult la cerintele prezentului, promoveaza 'o pedagogie liniara', reglementata prin programe si metodologii tipizate, care neglijeaza problematica individualizarii instruirii īn numele unui 'utilitarism' care īncurajeaza perpetuarea unei 'ignorante generalizate' (vezi Toffler, Alvin, 1973, pag. 3 85-415).
Democratizarea calitativa a īnvatamāntului marcheaza aspiratia spre o noua calitate a institutiei scolare corespunzator cerintelor societatii postindustrializate, de tip informational, care reprezinta un sistem de comunicare perfectionat printr-o tehnologie īnalta aplicabila īn toate domeniile de activitate, 'care da nastere unor procese si produse noi' īn plan economic, politic si cultural (vezi Naisbitt, John, 1989, pag.50).
Sistemul de educatie proiectat urmareste 'instruirea intensiva' care vizeaza formarea unei personalitati capabila sa sustina saltul 'de la specialistul curānd depasit' -datorita exploziei informationale - 'la generalistul adaptabil', prin valori si motivatii fundamentale. Acest ideal presupune 'calificarea pentru tehnologiile īnalte', realizabila prin trunchiul comun de cultura generala, asigurat īn scoala de baza - prelungita pāna la 16-18 ani - si aprofundat continuu la toate nivelurile sistemului.
īn acest context, 'educatia devine o componenta a politicilor economice si sociale care cer sa existe efectiv sanse ca oricine sa poata evolua'. Democratizarea sa, raspunde unor necesitati vitale pentru societatea (post)moderna, īn cadrul careia fiecare copil trebuie sa aiba acces la o instruire de calitate, garantata social cel putin la nivelul īnvatamāntului primar si secundar (vezi Galbreith, John, Kenneth, 1997, pag.65-69).
Reformele pedagogice realizate dupa 1960-1970, asigura institutionalizarea acestui sistem proiectat din perspectiva valorilor social-democratice. Prelungirea īnvatamāntului de cultura generala, pe cale de a deveni unitar īn organizare, continut si obligativitate, asigura baza dezvoltarii normale a personalitatii dar si a societatii, care are posibilitatea descoperirii si a promovarii valorilor umane aflate potential īn toate mediile si comunitatile.
Aceasta realitate este valabila si īn termenii liberalismului care evidentiaza 'rolul guvernului īn educatia generala necesara pentru un comportament civic' adecvat. Astfel, o societate democratica nu poate exista fara un sistem de īnvatamānt care asigura un nivel de instruire si de cunoastere bazat pe un set comun de valori acceptat de toti cetatenii sau cel putin de majoritatea acestora (vezi Friedman, Milton, 1995, pag. 103, 104).
Democratizarea calitativa a īnvatamāntului angajeaza accesibilitatea tuturor 'candidatilor la educatie' īn institutiile scolare integrate īntr-un astfel de sistem de forma-re-dezvoltare permanenta a personalitatii umane. īn perspectiva societatii informatizate, aceasta accesibilitate nu se reduce la treapta scolaritatii generale, obligatorii, ci se extinde īn termeni de egalizare a sanselor de reusita a celui educat la toate nivelurile sistemului.
Democratizarea cantitativa a īnvatamāntului presupune doar accesibilitatea 'candidatilor la educatie' la nivelul 'intrarii' īn sistem, accesibilitate legitimata ca obligativitate īn cadrul scolii generale. Ea nu angajeaza astfel responsabilitatea pedagogica si sociala a īnvatamāntului prin evaluarea calitatii acestuia īn functie de nivelul de egalizare reala a sanselor elevilor consemnat la 'iesirea' din sistem.
Democratizarea calitativa a īnvatamāntului presupune nu numai asigurarea accesibilitatii 'candidatilor la educatie' la 'intrarea' īn sistem ci si egalizarea sanselor reale ale acestora, confirmate, īn diferite grade, la 'iesirea' din sistem. Aceasta perspectiva manageriala - bazata pe evaluarea raportului dintre intrarea īn sistem - calitatea procesului de instruire - iesirea din sistem - angajeaza responsabilitatea pedagogica si sociala a institutiei scolare, īn general, a comunitatii educative nationale, teritoriale si locale, īn mod special.
Proiectarea democratizarii īnvatamāntului īn perspectiva reformei educatiei urmareste institutionalizarea normelor valorice īn activitatea de conducere a scolii si de dezvoltare curriculara a continutului instruirii. Mecanismele declansate reflecta, la nivel de principiu, trecerea de la democratia politica, functionala īn planul ideilor generale, la democratia sociala angajata īn evaluari definitorii pentru viata unei comunitati, care asigura coordonarea intereselor particulare cu cele comune 'prin delegari temporale, reversibile pe baza unei competente presupuse' (vezi Bourdeau, George, 1966, pag.63; Dictionnaire de la sociologie, 1985, pag.57).
La nivelul conducerii scolii democratizarea īnvatamāntului valorifica functiile managementului pedagogic (planificare-organizare; evaluare-orientare metodologica; reglare-autoreglare) care determina structurile institutionale corespunzatoare la nivel de sistem, pe verticala (Ministerul īnvatamāntului - inspectoratele scolare teritoriale -unitatile scolare de baza) si pe orizontala (Institutul de Cercetari Pedagogice, Institutul de Formare Initiala si Continua a Cadrelor Didactice; Consiliul National pentru Educatie - filiale teritoriale si locale; centre metodologice organizate scolar-interscolar).
Alegerea sau numirea liderilor presupune respectarea normelor definitorii ale democratiei (reprezentare-separarea puteri lor-legitimi ta te), adaptabile la criteriile de competenta pedagogica specifice activitatilor organizate īn cadrul sistemului de īnvatamānt. Aceste criterii pot fi institutionalizate īn fisa candidatului, la nivelul urmatorilor indicatori de competenta manageriala reprezentativa:
- pregatirea socioprofesionala (rezultate la examenele de definitivat, grad didactic II, grad didactic I, reciclare; īn alte activitati cu scop de perfectionare);
-activitatea socio-profesionala (traiectoria socio-profesionala; functiile ocupate la diferite niveluri ale sistemului);
- activitatea metodico-stiintifica (articole, studii, carti publicate; proiecte de reforma, proiecte manageriale concepute la diferite niveluri ale creativitatii pedagogice/didactice
activitatea didactica (rezultatele obiectivate īn fisa de evaluare, aplicata/aplicabila īn cadrul: inspectiei generale, inspectiei de specialitate, inspectiei īn domeniul perfectionarii).
Conducerea manageriala a īnvatamāntului presupune, īn acelasi timp, completarea 'procedurilor administrative' care asigura doar reproducerea birocratica a deciziilor, pe verticala sistemului. Crearea unor structuri alternative, īn concordanta cu norma separarii puterilor, presupune 'īncredintarea raspunderii unui grup de specialisti capabil sa-si exprime liber puncte de vedere si interese diverse', cu o autoritate profesionala incontestabila (vezi Sartori, Giovani, 1973, pag.28, 29).
Asemenea structuri pot fi institutionalizate la nivel de consilii consultative, ale directorilor, inspectorilor, profesorilor de diferite specialitati, parintilor etc. Ele sunt complementare īn raport cu cele administrative, executive si pot contribui la: propunerea liderilor, la anumite intervale de timp sau īn diferite circumstante speciale; ameliorarea sau perfectionarea starii sistemului dupa evaluari realizate la anumite intervale de timp; abolirea monopolului cercetarii stiintifice prezent mai ales la nivelul comisiilor centrale pentru (re)elaborarea programelor scolare; promovarea sistematica a valorilor afirmate īn contextul activitatilor de proiectare si de dezvoltare curriculara.
Legitmitatea factorilor de conducere ai īnvatamāntului implica respectarea normelor democratiei, adaptate la specificul spatiului si a timpului pedagogic. īn contextul reformei alegerea lor pe criterii manageriale reprezentative devine o optiune de politica educationala necesara pentru 'evolutia reala a structurilor scolare' īn conditiile 'de-structurarii ierarhice' proprie etapelor de schimbare sociala ampla.
La nivelul proiectarii curriculare, democratizarea īnvatamāntului valorifica structurile institutionale descentralizate care pot actiona la nivelul unor 'miniparlamente profesionale' angajate periodic īn dezbaterea problematicii planului de īnvatamānt, a programelor si a manualelor scolare, īn vederea perfectionarii sau a restructurarii acestora.
Activitatea consiliilor consultative teritoriale si locale, a catedrelor, comisiilor metodice etc. asigura baza de selectie permanenta a cadrelor didactice valoroase care pot fi implicate īn deciziile manageriale specifice domeniului proiectarii si al dezvoltarii curriculare. Comisiile nationale pentru (re)elaborarea programelor si a manualelor scolare si a altor materiale care stimuleaza īnvatarea dobāndesc astfel un caracter deschis, (auto)perfectibil.
Relatiile create pe orizontala sistemului asigura valorificarea informatiei pe circuite multinivelare, situate īntre cercetarea pedagogica si practica activitatii didactice curente. Relatiile verticale asigura circulatia sociala a informatiei, operationalizabila la diferite niveluri de decizie manageriala.
Practica democratizarii īnvatamāntului presupune īntelegerea celor doua dimensiuni ale fenomenului care intervin efectiv la nivelul sistemului educational: dimensiunea macrostructurala/mac/We/wocrapa si dimensiunea microstructurala/m/-crodemocratia (vezi Sartori, Giovani, 1973, pag. 370; Karpinski, Jakub, 1993, pag.22, 23).
Macrodemocratia intervine la nivelul colectivitatilor desfasurate īntr-un spatiu pedagogic de amploare, care nu permite realizarea unor relatii directe, de intercunoas-tere nemijlocita. Aceste colectivitati sunt obligate, īn mod obiectiv, sa desemneze factorii unor institutii reprezentative (Ministerul īnvatamāntului, inspectoratele scolare teritoriale,casele corpului didactic), 'care vor lua o parte din decizii īn numele lor'.
Micro democratia intervine la nivelul spatiilor pedagogice delimitate social si profesional care asigura realizarea unor relatii directe, posibile chiar la nivelul unor 'grupuri elementare' (scoala, catedra de specialitate, consiliul pedagogic, comisia metodica etc). Ea permite descentralizarea care sustine 'deciziile bazate pe īntelegeri', realizabile prin acorduri directe legitimate īntre membrii comunitatii socio-profesionale respective.
Relatiile formale si nonformale, institutionalizate la nivelul sistemului si a procesului de īnvatamānt au tendinta de a actiona la nivelul unei psihologii sociale proprii 'democratiei spatiilor mici', care promoveaza liberatea civica si participarea directa a 'actorilor educatiei' la dezbateri care orienteaza deciziile īn cadrul unor foruri publice de genul constituantelor sau parlamentelor microprefesionale (vezi Ghibu, Onisifor, 1947, Soljenitsyne, Alexandre, 1990, pag.88-93). Ele constituie o sursa de inspiratie pentru diferitele consilii consultative ale cadrelor didactice si ale comunitatilor educative, eligibile pe criterii de competenta si de autoritate pedagogica.
Practica democratizarii īnvatamāntului presupune, īn acelasi timp, transformarea mecanismelor de comanda liniara, bazate pe autoritatea administrativa, birocratica, realizabila doar pe verticala sistemului, īn structuri decizionale flexibile si pe orizontala sistemului, la toate nivelurile acestuia. Asemenea structuri pot sustine si completa deciziile de politica educationala de pe pozitia expertilor īn cercetare si perfectionare pedagogica (vezi rolul Institutului de cercetari pedagogice si a Institutului de formare initiala si continua a cadrelor didactice cu filialele lor teritoriale aiigajabile inclusiv la nivelul caselor corpului didactic si al centrelor de asistenta psihopedagogica) si de pe pozitia comunitatii educative, nationale (Consiliul national pentru educatie), teritoriale (Consiliul teritorial pentru educatie) si locale (Consiliul local pentru educatie). - Vezi Conducerea īnvatamāntului, Managementul educatiei/pedagogic, Managementul organizatiei scolare.
Politica de confidentialitate | Termeni si conditii de utilizare |
Vizualizari: 92
Importanta:
Termeni si conditii de utilizare | Contact
© SCRIGROUP 2024 . All rights reserved